Released on www.DanishBits.org
Afrika.
Verdens største villmark.
Den eneste stedet på jorden der naturen brer seg ut i all sin prakt.
Her fins så uendelig mye mer enn vi visste.
På dette stedet skjærer ekvator rett gjennom kontinentet.
I nord ligger en enorm ørken som er like stor som USA.
I vest ligger en regnskog som er like stor som India.
Og bak meg ligger tusenvis av kilometer med fruktbar savanne.
Fra Afrikas tak...
til dets dypeste jungler.
Steder få har vært og til nå ukjente historier.
Ingen steder er dyrelivet mer spektakulært enn her.
Siste sted på jorden der dyrerikets giganter fortsatt kan påtreffes.
Dette er Afrika!
Vår reise starter lengst i sørvest, -
- kontinentets eldste og merkeligste hjørne.
Her er den tørre bakken dekket av tusenvis av ringer.
Vi vet ikke hvordan de oppsto.
Giftige planter, insekter og t.o.m. magnetisme har vært foreslått, -
-men samtlige er blitt utelukket.
Ringene rører seg ikke og endrer ikke form.
De er uforanderlige, som landskapet rundt.
Det eldgamle, tørre landskapet får nesten aldri nedbør, -
- men det fins likevel vann under overflaten.
For å overleve her må en være svært oppfinnsom.
Vinter: Om morgenen kan temperaturen synke til under null.
Da er det for kaldt for drongoens vanlige bytte:
Flygende insekter.
Men han har en plan. Drongoen er Kalaharis største bløffmaker.
Og her har vi dem han skal lure:
En surikat-familie, skikkelige ørkenspesialister.
Etter å ha varmet seg i morgensolen leter surikatene etter frokost.
Nå kan drongoen sette i gang med triksene sine.
Men først må han vinne sine offers tillit.
Han får øye på en ørn og skriker ut en advarsel.
Og surikatene iler takknemlig i ly.
Faren er over...
og nå stoler de på ham.
Han utstøter et varselsskrik til.
Men denne gangen er det falsk alarm.
Takk skal dere ha!
Surikatene gikk på limpinnen.
Utrolig hvor lett det var. Han gjør samme triks igjen.
Men surikatene er ikke dumme. De går ikke på det en gang til.
Han går glipp av den saftige skorpionen.
Men da advarer surikatenes egen vaktpost.
Det kan man ikke overse. Vaktpostene lyger aldri!
Men vaktposten ser ingen fare.
Gjett hvem det var!
Det var drongoen. Han har lært å herme surikatenes eget varselsrop.
Og nå kan han nyte belønningen.
En gjeng surikater er blitt overlistet av en fugl.
Drongoen er bare bedragersk i vintermånedene.
Resten av året er varselsropet hans faktisk ekte.
Så i det lange løp tjener både surikatene og drongoen på det.
Det er mye tøffere for den som ikke har lært seg alle knep i sin bransje.
Den unge leoparden er bare et år og i en kritisk fase av livet.
Moren har kjempet for å oppfostre sine to unger, -
- men nå kan hun ikke lenger forsørge dem.
Fra og med nå må han klare seg selv.
Kalahari betyr "landet av stor tørst".
Det er lite mat, og av alle Afrikas leoparder må disse kjempe hardest.
Et stort vortesvin. Det hadde kanskje vært et bra bytte, -
-men det er farlig.
Da moren prøvde å drepe et vortesvin, ble hun nesten drept.
Han får øye på et mer lovende bytte.
En steinantilope. Sånn ja.
Han angriper bare på fire meters avstand-
-og fullstendig lydløst.
En sjakal bjeffer advarende.
Men steinantilopen aner fortsatt ingenting.
Jo nærmere han kommer, jo mer lydløs må han være.
Han har ødelagt det.
En så god mulighet får man ikke ofte.
Sulten og tørst går han hjemover-
- og oppdager et bytte som er gjemt i et tre, trolig av hans egen mor.
Og som den tenåringen han er, syns han det er ok å ta forrådet hennes.
En felle.
Det er ikke dagen hans.
Noen leoparder utvikler seg til sanne opportunister, -
- men selv for dem er det vanskelig å overleve her i Kalahari.
Disse merkelige små fuglene er strutsunger.
De er bare et par dager gamle.
Med tiden kommer de til å bli flinke overlevere i ørkenen.
Men deres første tid i Kalahari er full av farer.
Som leoparder og surikater klarer strutser seg på væsken i føden.
Men kyllingene overlever høyst i en dag til uten vann.
Men ingenting i sikte. Hvordan skal foreldrene finne noe her ute?
Ungene følger foreldrene ut i det ensformige ødelandet.
Det framstår som rene selvmordet.
Saltørkenen i Etosha.
Her er vann sjelden noe annet enn en luftspeiling.
Temperaturen har nå steget til godt over 40 grader.
Faren beskytter ungene mot middagssolen.
En annen luftspeiling?
Nei. Strutsefamilien er ikke alene her ute.
Midt i all denne tørre og sprukne leiren-
-veller friskt vann opp fra jorden-
-som et sant mirakel.
Selv om strutsene har ført ungene til vann, gjenstår et problem:
Trafikk.
Tung trafikk.
De små skjøre fuglene kan lett bli trampet ned.
Vannet er så fristende nær.
Der byttedyr samles, er rovdyr aldri langt unna.
Løvene har gjort de små strutsene en tjeneste.
Nå er det tomt ved vannhullet.
Iblant trenger man litt flaks også.
Den første slurken de drikker i livet, og dessuten i grevens tid.
Faren har gjort jobben sin.
Et svart neshorn, Kalaharis mest gretne innbygger.
De vil være i fred og vil så visst ikke dele vannhull med noen løver.
Heldigvis for alle andre kommer de bare to ganger i uken.
Kalahari er det svarte neshornets siste tilfluktssted.
I ly av mørket, ved et hemmelig og veldig spesielt vannhull-
- samles neshornene som ellers lever alene, -
-for å treffes under stjernene.
Takket være siste nye kamerateknologi-
- kan vi for første gang avsløre neshornenes sanne natur.
Den unge hunnen virker nervøs. Hun har teften av andre neshorn.
En hunn kommer fram fra mørket med ungen sin.
De hilser prøvende på hverandre.
De er kanskje hissige om dagen, men nå er de milde og kjærlige.
Flere og flere neshorn kommer.
Vi ante ikke at neshorn er sosiale og knytter bånd på denne måten.
Den unge hunnen har fått en beundrer.
Men hun virker ikke særlig interessert.
Det er noe som gjør henne eksaltert.
Eller noen.
Her kommer en svær hann.
Nå er hun betydelig mer imøtekommende.
Tenk at neshorn kan være så flørtende.
Den første hannen kommer.
Et par antilopehorn sitter fast på nesen på ham!
Det virker som om hun liker den eksentriske stilen hans.
Han tar med henne med til et rolig hjørne.
Stil har han kanskje, men det viser seg at han er en skuffelse.
Det er grenser for hva en jente vil finne seg i.
Eneste måte å bli kvitt ham på, er å late som om hun sover.
Å få se så mange neshorn på ett sted, er overraskende.
Sånn makt har vann.
Makt til å samle flere neshorn enn noe annet sted på jorden.
Spitzkoppe.
En eldgammel vulkan som tårner på et to milliarder år gammelt platå.
Landskapet har sett sånn ut lenger enn noen annen del av Afrika.
Dyrene her har hatt lang tid på seg til å finne metoder-
-å finne vann på.
Ute på de åpne slettene kan man bare håpe på en sjelden regnskur.
Men når regnet endelig faller, får det enorm effekt.
Det regner kanskje bare noen minutter, -
- men det gir opphav til en eksplosjon av liv.
Blodnebbvevere.
Det er verdens mest tallrike fugl, over en milliard her i Kalahari.
Uvisst hvordan, men det virker som om fuglene vet hvor det skal regne-
- og således straks dra fordel av overfloden som følger.
Nå har de bare fem uker på seg til å finne føde, -
- bygge rede og fø opp en ungeflokk.
Men de er ikke alene.
Regnet har dessuten gitt opphav til en sann pest.
Dette er såkalte kampgresshopper, -
- enorme insekter med glupende appetitt på kjøtt.
Foreldrene er borte og fugleungene er hjelpeløse.
De voksne fuglene er tilbake.
Men gresshoppen kjemper.
Den spruter sitt eget blod med fæl smak, i øynene deres.
Gresshoppen lever fortsatt, men blodstanken lokker til seg de andre.
Nå blir den selv byttet.
Gresshoppene blir kannibaler.
Altfor raskt ender overfloden takket være regnet, -
- og blodnebbveverne drar videre i jakten på neste sjeldne regnskur.
For lengst uttørkete elveleier krysser Kalahari.
Den tørste jorden har sugd opp vannet.
Men det er ikke langt unna.
Langt under jordoverflaten hviler en hemmelighet.
En hemmelighet som først ble oppdaget for 25 år siden.
Fuktig luft som stiger opp, har gitt stedet sitt navn:
Dragon's Breath Cave.
Sjakten er 60 meter dyp og ender med...
vann.
Her nede er det en grotte der tre hele jumbojeter kunne fått plass, -
-og den er fylt av svalt grunnvann.
Det er verdens største underjordiske sjø.
Det er fossilt vann.
Det har vært her nede i tusenvis, kanskje millioner av år.
Vi vet ikke hvor dyp sjøen er.
En har dukket til 100 meters dyp, men ennå ikke sett noe til bunnen.
Dragon's Breath er en del av et vidstrakt grottesystem-
- som fortsetter under Kalahari i flere tusen kilometer.
Til og med i denne isolerte grotten er det liv.
En type malle som bare fins i akkurat denne grotten.
Det er den sjeldneste og mest isolerte fisken på jorden.
Livet her nede er like krevende som livet i ørkenen ovenfor.
Det fins ingen føde utover det som iblant faller ned på vannoverflaten.
Og disse mallene mangler øyne.
Deres eneste måte å orientere seg på er ved berøring.
En blind fisk som lever i evig mørke, -
- dypt under et av de tørreste områdene i Afrika.
For en grusom ironi. Alt vannet langt der nede utenfor rekkevidde.
Ved Kalaharis vestre grense er det så tørt-
- at det burde være umulig for noe å overleve her.
Namibørkenen.
To millioner kvadratkilometer sand som meisles av vinden.
Dette er verdens eldste ørken.
Tåken som ruller inn fra Atlanteren gir en viss lindring.
Det dannes litt viktig kondens.
Akkurat nok til å opprettholde livet.
En veiveps er på jakt blant sanddynene.
Hun leter ikke etter noe å drikke, men etter et fuktig sted til eggene.
Hvordan skal hun klare det?
Inngangen til en hule. Det kan være verd å undersøke.
Hun er kanskje ikke så stor, men kan grave enorme mengder sand.
Edderkoppen tjener til et uhyggelig formål.
Det er så tørt her at det eneste fuktige stedet for eggene hennes-
-er inni et annet levende vesen.
Først må hun lamme offeret.
Men da spiller edderkoppen ut sitt trumfkort!
Denne kjempekrabbeedderkoppen kan rulle hurtig nok til-
- å komme seg unna sin grusomme skjebne.
Veivepsens nesten umulige søken fortsetter.
Om det er vanskelig for en veiveps å overleve i Namibørkenen, -
- hvordan er det da mulig for et stort dyr?
En ørkensjiraff.
Det er vanskelig å forstå hvordan et så stort dyr kan overleve her.
Denne gamle hannen er på grensen av hva den tåler.
Bakken kan være knusktørr, -
- men det fins tegn til at det har vært vann her.
Hoanib-elva, en av Namibias elver.
En elv av sand.
Trærne langs sandelvene borer røttene 30 meter ned i bakken-
- for å komme til vannet som fins dypt under elvebunnen.
Disse trærne er sjiraffens redning.
Selv om han må strekke seg for å få en munnfull.
Han trenger likevel en halv meter lang tunge-
- for å nå fram til bladene han trenger.
Dette har vært hans revir i over ti år.
Det førsteklasses området lokker til seg hunner.
Han venter selvsikkert på henne.
Men de har fått selskap. En ung hann.
Den gamle hannen godtar ingen rivaler.
De knuffer litt for å måle krefter.
Den unge rivalen tror at han har en sjanse.
Som oftest avgjøres striden raskt, men nå står mye på spill.
Å tape betyr eksil i ørkenen.
Ingen av dem vil gi seg.
Striden blir stadig hissigere, og de skifter taktikk.
Den unge hannene sikter mot bakdelen.
Den gamle hannen angriper rivalens bein.
Den gamle hannen går ned for telling.
Betyr dette slutten på veldet hans?
Han vet at et nytt slag er på vei.
Men den gamle hannen dukker.
Og får inn et slag mot rivalens buk.
Nede for telling.
Den gamle hannen har seiret.
Men bare så vidt.
Sandelva forblir hans revir.
Men elva er på vei til å forvandles.
Under den klarblå himmelen renner en strøm av vann ned Hoanib-elva.
Det kommer av regnet som har falt flere hundre kilometer unna.
Vannet renner kanskje bare i noen timer.
Men den mirakuløse vannstrømmen er en livline-
- for trærne og sjiraffene ved Hoanib-elva.
Det er det som gjør det til en plass å kjempe for.
Fossilt vann, hemmelige vannhull, ørkentåke-
-og kortlivete elver som dette-
- forsyner naturen her med nok vann, uansett hvor tøft det er.
Mer oppfinnsomme måter å overleve på fins knapt-
- enn dem man finner her, i Afrikas eldste hjørne.
Ripped and synced by DBRETAiL